Lehetséges intézményi válaszok napjaink pedagógiai kihívásaira - Kovács László (Módszertani közlemények, 2004)
A magyar oktatásügy csak a rendszerváltást követően több hullámban volt kénytelen szembenézni kihívásokkal, amelyek küzdelemre, tettekre késztették a pedagógusokat. Az állandóan tápasztalt újítási kényszerek jól ismert intézményi feszültségeket keltenek. Machiavelli már az újkor kezdetén a következőképpen fogalmazott: „Nincsen semmi, amit nehezebb véghezvinni, aminek kétségesebb a sikere, amit veszélyesebb felvetni, mint a dolgok új rendjé- nek kezdeményezését. Mert a reformernek ellenségei vannak: mindazok, akik a régi rendből húztak előnyöket, akik pedig az új rendből előnyökhöz jutnak, csak langyos támogatói." (Bá- lint, 1998. 9) A 2. pontban jelzett kihívásokra ajánlott megoldás a mai magyar pedagógustársadalom számára jelentős próbatétel. A kivitelezés sikerében csak bizakodni lehet, különösen, ha elfogadjuk a következő álláspontot: „a pedagógusmentalitás egy sajátos életforma: gyermeki fogé- konyság és érett kritika, féltve szerető megértés és következetesen kemény követelés, részvétel és felülemelkedés, közelség és távoltartás, konkrét részletekbe hatoló realitásérzék és távoli eszmények meggyőző megjeleníteni tudása egyszerre, és mind együtt... Pedagógussá válni és annak megmaradni (s ez utóbbi éppoly nehéz és felelősségteljes, naponként megújuló életfeladat, mint az előbbi!) sajátos életformát jelent, és ennek megfelelő életvezetést a pályaválasztástól egészen a nyugdíjas korban is hasznosan tevékeny öregkorig... Ez a pályafejlődés sajá- tos, aktív, alkalmazkodó és önalakító tevékenység, amelyben az egész személyiség részt vesz." (Rókusfalvy, 1981. 21) A pedagógiai kihívásokra adott intézményi válaszok a tantermekben, az óraközi szünetekben, az iskolai ebédlőben, a családokkal kialakított kapcsolatokban, azaz az egész életvitelünkben eredményezhetnek szemléletalakító gondolkodást.